104
" Hazardul are un rol incontestabil în viața omului. N-avem posibilitatea să ne combinăm cu toți oamenii din lume: ca-n matematică „elementul m luat de n ori”. De unde să știm unde se află omul cel mai potrivit nouă? Atunci, luăm ce ne scoate-ntâmplarea-n cale. Dacă nepotrivirile nu sunt „strigătoare la cer”, ne-mperechem bărbați cu femei - fără să așteptăm să apară „el”, „unicul” - „alegem” prieteni, și-n cadrul aceleiași legi, ne alegem o profesie; de dorit - una cu care să nu fim flagrant nepotriviți. Cât te potrivești cu-o profesie poți spune abia după un număr de ani de „conviețuire” cu ea. Între un om și profesia lui sunt aproape relațiile dintr-o căsnicie. Poate exista armonie, pot apărea dezechilibre; „conviețuirea”, ca și în multe căsnicii, poate continua din rutină: „Unde să mă mai duc acum? E prea târziu. O să meargă și de-acum încolo, târâș-grăpiș, cum a mers și pân-acum”. Și timpul trece și rezolvă această relație precară: în profesie - vine pensia; în căsătorie - vine moartea și ia unul din parteneri. Timpul este factotum-ul lucrurilor lăsate la voia-ntâmplării. "
― Ileana Vulpescu , Arta conversației
105
" Uneori, m-aş întinde jos să mor, cum zicea Maica, bunică-mea. Sînt momente când mă simt sătulă de viaţă; când sînt prea obosită şi când, scăzându-mi tonusul, îmi scade şi rezistenţa morală. Mai mult ca orice mă oboseşte incorectitudinea oamenilor, provenită din versatilitate, din incapacitate, din lene şi din inerţie. Tot ce este inestetic în comportamentul oamenilor mă deranjează. Dar mă scutur de dorinţa de-a muri şi-mi spun: "Vino-ţi în fire: ai doi copii de crescut, pe care liberă şi nesilită de nimeni i-ai adus pe lume! N-ai dreptul la tristeţi metafizice." Şi mă-nalţ de la podea înainte de-a număra până la zece. Totul e să nu fii făcut knock out de dorinţa de-a muri. Altminteri, cred că toţi am dori din când în când să murim. "
― Ileana Vulpescu , Arta conversației
109
" Când vezi cât de adaptabil este omul, cât de cameleonic la bine și la rău, oscilezi între două atitudini: să rrămâi mut de admirație sau mut de groază în fața acestei lipse de limite. Relativitatea mi se pare un lucru tulburător: să nu poți stabili un criteriu absolut de judecată, independent de ce este la dreapta, la stânga, în față, în spate, în sus, în jos, un criteriu care să se poată dispensa de-un reper. Nimic nu este absolut bun sau absolut rău. "
― Ileana Vulpescu , Arta conversației
110
" Dezacordul cel mai grav nu este cel dintre ideal și real, dintre „unicul” visat și ce-ți oferă realitatea, ci dintre real și imaginea pe care ți-ai făcut-o despre acest real. Cunoști un om și-ți dai seama de la prima vedere că n-are nimic de-a face cu visul tău. Dar îți faci o imagine despre acel om - o imagine care de cele mai multe ori îl înfrumusețează, îl „flatează”, fiindcă-n sufletul fiecăruia dintre noi rămâne toată viața o aspirație spre bine, spre frumos, și speranța, chiar nemărturisită, în fericire - iar omul păcătuiește și față de această imagine. Mama zicea că dacă vrei să păstrezi indiferent ce relație cu un om, trebuie să-l consideri ca pe-o rudă apropiată și să-i ierți, să-i tot ierți, cum le ierți copiilor, părinților, fraților tăi. Dacă ai orgolii, nici o relație nu e posibilă. "
― Ileana Vulpescu , Arta conversației
111
" Singurătatea mi se părea o vietate posacă și vicleană, care te pândește și te-nhață cu mii de tentacule, înglobându-te, sugându-te într-o imensă masă vâscoasă din care, apoi, nici viu nici mort, te proiectează pe-o pânză, vâscoasă și-aceea, din care nu mai ai putere să te smulgi, rămânând acolo, muscă imensă și goală, etalată pe pânza unui păianjen necruțător. Cred că și-n sufletul Mamei bântuia, din când în când, spaima singurătății: așa se-ntâmplă totdeauna când pleacă unul dintre noi, lăsând spațiu și timp în urma lui. "
― Ileana Vulpescu , Arta conversației
115
" Nimeni”, ”niciodată” le spunem deseori fiindcă ne-am dezvățat să le analizăm conținutul, fiindcă vorbim la-ntâmplare, fiindcă rostim cuvintele fără să le atribuim nicio valoare. ”Nimeni”, ”niciodată” sunt cuvinte definitive, cu un conținut sacru, inviolabil ca un mormânt. Eu nu spun niciodată cuvinte la-ntâmplare. Sunt cam patetică. De ce n-aș fi? Să ne cenzurăm și-n noi înșine, nici noi înșine să nu-ndrăznim să fim noi? Atunci, când? Și față de cine? Față de viermii cei neadormiți care ne află tainele trupurilor? Dar pe-ale sufletelor ce viermi au să le afle vreodată? Cuvinte, cuvinte... "
― Ileana Vulpescu , Arta conversației
116
" Toate fructele au sâmburii amari. N-ai băgat de seamă? Nu sînt pesimistă, Pavele, dar nu mai am iluzii. Sînt optimistă, dacă accepţi că obiectivitatea şi luciditatea sînt forme evoluate ale optimismului. Viaţa este alcătuită din şesuri, din văi, din piscuri, altfel spus - din platitudine şi din rutină, din deprimare şi din bucurie; şi dintr-un element permanent şi obligatoriu: munca. În toate adversităţile şi-mpotriva tuturor adversităţilor, omului îi rămâne acest suport moral: munca. Te rog să mă crezi că nu-ţi debitez lozinci, lozinci de femeie care trăieşte cu sentimentul eşecului, cum s-ar putea interpreta. Aşa cred şi aşa aş fi crezut, oricare-ar fi fost viaţa mea. Viaţa se compune din ţevi sparte, din robinete care curg, din tencuieli coşcovite, din plase pe care le cari din piaţă, din rufe pe care le speli, din coate-n tramvai, dar şi din Bach şi din Beethoven, din Shakespeare şi din Tolstoi, din Eminescu şi din Blaga, din Michelangelo şi din Ţuculescu... Totul e viaţă. Noi trăim dureri şi bucurii, dar mai presus de ele trăim viaţa. Ceva sacru a cărui raţiune finală n-o cunoaştem sau încă n-o cunoaştem "
― Ileana Vulpescu , Arta conversației
120
" - Dacă te-ar întreba cineva cum ai concepe o existenţă fericită, ce ai spune?
(...)
- N-aş şti ce să-i spun. Să nu crezi că m-ai luat pe nepregătite. Mi-am pus şi eu de mult întrebarea asta şi-mi mai pun o întrebare: "Ce-aş face eu dacă-ntr-o zi m-aş vedea "preşedinta" - ca să nu găsesc alt titlu - "preşedinta" pământului?" Hegel spunea că să defineşti înseamnă să negi, cel puţin parţial. Ca să definesc o existenţă fericită, în a cărei existenţă eu nu cred - dar de ce să nu teoretizăm? - aş începe prin câteva negaţii: "O existenţă fericită este aceea în care nu există boli cronice, nu există sănătate şubredă, nu există probleme de conştiinţă insolubile, în care nu există remuşcări, în care omului nu-i este urâtă meseria pe care-o face, în care omul nu-şi duce viaţa cu semeni incompatibili lui, deci în care echilibrul existenţial nu este stricat de cauze fizice sau psihice". Dar, după cum vezi, cu definiţia asta n-am făcut altceva decât să dăm capra afară din casă, ca-n banc. Negaţiile astea îţi arată ce nu este o existenţă nefericită şi nicidecum ce este o existenţă fericită. Ţi-am spus că nu cred în existenţa existenţei fericite. Fericirea este o stare excepţională, cu totul deosebită de mulţumire, de linişte, de orice. Apariţia ei meteorică şi dispariţia ei n-au un caracter programatic. Un om nu-şi poate planifica fericirea. El îşi poate concepe o existenţă echilibrată. Poate lupta şi trebuie să lupte pentru acest echilibru. Multe dezechilibre pornesc din nemulţumirea oamenilor de-a trăi fără fericire. Majoritatea acestor oameni concepe fericirea ca pe-un element exterior lor. Ei aşteaptă fericirea ca pe-un dar din partea cuiva. O greşeală fundamentală. Fericirea, multă-puţină câtă este, e-n noi şi nu ne-o poate da cineva. Cineva nu poate decât să ne-o ia. Asta poate oricine şi cu mare succes. "
― Ileana Vulpescu , Arta conversației