141
" Sînziana plângea. Dac-ar fi-ntrebat-o cineva de ce, n-ar fi știut să spună. Așa i se-ntâmpla ori de câte ori o apuca plânsul. Nu știa să spună de ce. Fiindcă ea nu plângea niciodată pentru un motiv anume. Trecuse peste multe motive, peste multe și grele, și nu-i picase o lacrimă. Și, deodată, când justificarea imediată, cauza lipsea dintre evenimentele recente, o apuca un plâns de parcă se sfârșea lumea. Plânsul ei era de fapt, ca pentru mulți alții, un prag al acumulării. O stare cantitativă care ducea la o altă calitate. Erau momentele când, într-un sinopsis al amărăciunii, își vedea etalată toată viața. Nu ura atunci pe nimeni, nu se compara cu nimeni, nu se considera nenorocită, nu acuza soarta, dar simțea nevoia să dea ceva afară din sufletul ei, ceva ce nu mai încăpea. Era ca un fel de-a face ordine și curățenie în sinea ei. Nu-și jura nimic, nu lua nicio hotărâre, nu se-nverșuna-mpotriva nimănui și-a nimic. Dac-o răzbea-n cursul zilei, se-apuca frenetic de treabă, de treburi grele și obositoare. "
― Ileana Vulpescu , Arta conversației
142
" Bărbații afemeiați, cu adevărat afemeiați și nu simulanți, sunt nestatornici, dar iubesc femeile. Ei suferă de-o mobilitate patologică, sufletească și fizică, sunt pe drept cuvânt „suflet slab, ochi alunecoși”, iubesc „efemerid”, dar sincer. Pentru un afemeiat, cea mai recentă femeie de pe listă este „unica” și „ultima”. Afemeiatul are o inepuizabilă capacitate de-a se iluziona. "
― Ileana Vulpescu , Arta conversației
144
" Viața-n care-aveam locul meu cinstit, viața la care pornisem cu toată credința - ce s-a ales de ea? Alexandre, cât aș fi vrut să ne fi-nțeles ca doi oameni. Să nu mă fi-ndepărtat de tine prin micimile făcute altora, prin indiferență, printr-atâta egoism la care nu spun că artiștii n-ar avea dreptul - dar atunci să stea singuri - prin felul atât de brutal de a-mi pune botniță. Iar când eu acceptasem toate astea, când mă resemnasem, când înfiasem o viață fără fericire - că, ce-i drept, nici după tine nu m-a dat fericirea afară din casă - de ce n-ai avut răbdare să-ți treacă și de Dana Liveanu cum îți trecuse și de multe altele și cum ți-a trecut și de ea după cât se vede. Acum îmi propui să „restaurăm” vasul spart. Numai în reconstituirile arheologice vasele sparte rezistă, cu petecele lor albe, fiindcă schimbă moartea din pământ cu moartea dindărătul unei etichete. În viața căsniciilor, vasele cârpite nu țin, fiindcă-n ele se gătește. "
― Ileana Vulpescu , Arta conversației