24
" Patients in persistent vegetative state – or PVS as it is called for short – seem to be awake because their eyes are open, yet they show no awareness or responsiveness to the outside world. They are conscious, some would say, but there is no content to their consciousness. They have become an empty shell, there is nobody at home. Yet recent research with functional brain scans shows this is not always the case. Some of these patients, despite being mute and unresponsive, seem to have some kind of activity going on in their brains, and some kind of awareness of the outside world. It is not, however, at all clear what it means. Are they in some kind of perpetual dream state? Are they in heaven, or in hell? Or just dimly aware, with only a fragment of consciousness of which they themselves "
― Henry Marsh , Do No Harm: Stories of Life, Death and Brain Surgery
26
" My sister was wonderful to watch, kindly and gently discussing and explaining everything as she carried out the simple, necessary nursing. We have both seen many people die, after all, and I had worked as a geriatric nurse many years ago too. It felt quite easy and natural for us both, I think, despite our intense emotions. It’s not that we felt anxious – the three of us knew she was dying – I suppose what we felt was simply intense love, a love quite without ulterior motive, quite without the vanity and self-interest of which love is so often the expression. "
― Henry Marsh , Do No Harm: Stories of Life, Death and Brain Surgery
33
" Після цього я сів разом із родиною в маленькій кімнатці біля відділу, яка пристосована для «повідомлення поганих новин». Я намагався пояснити їм, що надії нема, а це насамперед суперечило моїй згоді оперувати, тому ця розмова давалася мені важко. Я сказав, що операція нічого доброго не дасть, і смерть Гелен є лише питанням часу.
— Я знаю, що ви не хотіли робити цю операцію, -сказав мені її брат після того, як я закінчив, — але ми хочемо, аби ви розуміли, що ми вам дуже вдячні. Інші лікарі нас просто не слухали. Вона знає, що помирає. Вона просто хоче ще трохи прожити, і все.
Поки він говорив, я дивився у вікно, був чудовий весняний ранок, навіть похмурий лікарняний задній двір виглядав трохи веселіше.
— Ну, якщо нам поталанить, вона зможе прожити ще декілька місяців, — сказав я, намагаючись пом’якшити удар, вже шкодуючи про те, яким чином розмовляв з ними декількома хвилинами раніше, не в змозі відшукати рівновагу між надією і реальністю.
Я залишив їх, щільно притиснутих один до одного коліньми, сидіти на маленькому дивані і міркував, йдучи темним лікарняним коридором, про те, як ми чіпляємось за життя, і наскільки менше було б страждань, якщо б ми цього не робили. Життя без надії безнадійно важке, але в кінці надія може нас так легко пошити в дурні. "
― Генрі Марш , Do No Harm: Stories of Life, Death and Brain Surgery
34
" Після цього я сів разом із родиною в маленькій кімнатці біля відділу, яка пристосована для «повідомлення поганих новин». Я намагався пояснити їм, що надії нема, а це насамперед суперечило моїй згоді оперувати, тому ця розмова давалася мені важко. Я сказав, що операція нічого доброго не дасть, і смерть Гелен є лише питанням часу.
— Я знаю, що ви не хотіли робити цю операцію, — сказав мені її брат після того, як я закінчив, — але ми хочемо, аби ви розуміли, що ми вам дуже вдячні. Інші лікарі нас просто не слухали. Вона знає, що помирає. Вона просто хоче ще трохи прожити, і все.
Поки він говорив, я дивився у вікно, був чудовий весняний ранок, навіть похмурий лікарняний задній двір виглядав трохи веселіше.
— Ну, якщо нам поталанить, вона зможе прожити ще декілька місяців, — сказав я, намагаючись пом’якшити удар, вже шкодуючи про те, яким чином розмовляв з ними декількома хвилинами раніше, не в змозі відшукати рівновагу між надією і реальністю.
Я залишив їх, щільно притиснутих один до одного коліньми, сидіти на маленькому дивані і міркував, йдучи темним лікарняним коридором, про те, як ми чіпляємось за життя, і наскільки менше було б страждань, якщо б ми цього не робили. Життя без надії безнадійно важке, але в кінці надія може нас так легко пошити в дурні. "
― Генрі Марш , Do No Harm: Stories of Life, Death and Brain Surgery