" Nu mai credeam că m-ar mai putea iubi cineva nou, fiindcă eram la capăt cu toate. Eram în acea perioadă din viață când nu mai puteam oferi nimic; nu mai găseam energia pentru a vorbi cu oamenii, pentru a vorbi cu adevărat și a spune ce gândesc. Mi se părea atât de fără rost. Și obositor. Nu mai puteam arăta nimănui cum eram eu. Mi se părea inutil. Și credeam că, în cazul absurd în care m-ar mai putea iubi cineva în condițiile astea, ar fi fost numai pentru ce se vede la suprafață, pentru exterior, pentru ce îmi scapă să ascund... "
― Cristina Nemerovschi , Zilele noastre care nu vor mai fi niciodată