26
" Caligula sau Neron, căutătorii de comori, dornici de imposibil, și-ar fi plecat urechea la cuvintele bietului om și i-ar fi acordat aerul pe care îl râvnea; spațiul pe care îl prețuia așa de mult și libertatea pe care se oferea s-o plătească așa de scump. Dar regii din zilele noastre, menținuți în limita probabilului, nu mai au cutezanța de a voi. Ei se tem de urechea care ascultă ordinele, de ochiul care scrutează acțiunile, nu mai simt superioritatea esenței lor divine; sunt oameni încoronați, atâta tot. Altădată, ei se credeau, sau cel puțin spuneau că sunt fiii lui Jupiter și rețineau ceva din purtările de zeu ale părintelui lor. Doar nu se poate controla cu ușurință ceea ce trece dincolo de nori. Astăzi regii se lasă lesne ajunși. Iar pentru că întotdeauna i-a repugnat stăpânirii despotice să arate la lumina zilei efectele temniței și ale torturii; pentru că sunt puține exemple ca o victimă a inchizițiilor să fi putut reapărea cu oasele sfărâmate și cu plăgile sângerând, tot așa nebunia, ulcer născut în noroiul carcerelor, din cauza torturilor morale - se ascunde aproape totdeauna cu grijă în locul unde ea s-a născut sau, dacă iese, se va îngropa în vreun spital mohorât, unde medicii nu recunosc nici omul, nici gândirea în zdreanța informă pe care le-o transmite temnicerul obosit. "
― Alexandre Dumas , Le Comte de Monte-Cristo I (Le Comte de Monte-Cristo #1 of 2)
29
" Tot spunându-și, în legătură cu vrăjmașii săi, că liniștea era moartea și că celui care vrea să pedepsească crud îi trebuie alte mijloace decât moartea, el căzu în neclintirea posacă a ideilor de sinucidere; vai de cel care, pe panta nenorocirii, se oprește la aceste sumbre idei! Ea e una din acele mări moarte care se întind ca azurul valurilor pure, dar în care înotătorul își simte din ce în ce mai mult picioarele prinse într-un glod de smoală, care îl atrage spre ea, îl aspiră, îl înghesuie. Când este prins astfel, și dacă ajutorul divin nu-i vine în ajutor, totul este sfârșit, fiecare sforțare, pe care o încearcă, îl afundă mai adânc în moarte. "
― Alexandre Dumas , Le Comte de Monte-Cristo I (Le Comte de Monte-Cristo #1 of 2)
30
" Pentru că ai o groază instinctivă de a săvârși o atare crimă, o astfel de groază, încât nici nu te-ai gândit, reluă bătrânul; căci, în lucrurile simple și îngăduite, poftele noastre naturale ne înștiințează să nu ne abatem de la linia dreptului nostru. Tigrul care varsă sângele în mod firesc, a cărui destinație este asta, n-are nevoie decât de un lucru: ca mirosul său să-i dea de veste că are o pradă în apropiere. El se năpustește de îndată spre pradă, cade asupra ei și o sfâșie. Este instinctul lui, și se supune lui. Dar omul, dimpotrivă, se dă înapoi din fața sângelui. Nu legile sociale fac să simțim repulsie în fața crimei, ci legile naturale. "
― Alexandre Dumas , Le Comte de Monte-Cristo I (Le Comte de Monte-Cristo #1 of 2)