" — Имате ли нужда от помощ? — попита Жакмор.
Човекът го погледна. Беше облечен в дрипи от стар чувал.
— Чужденец ли сте? — рече той.
— Да — отговори Жакмор.
— Иначе нямаше така да ми говорите — каза почти на себе си човекът.
— Можехте да се удавите — продължи Жакмор.
— Не и в тази вода — отвърна човекът. — Тя е променлива, понякога не носи дори и едно дърво, друг път и камъните остават на повърхността й; но човешките тела винаги плуват, без да потънат.
— Какво стана? — попита Жакмор. — От лодката ли паднахте?
— Вършех си работата — рече човекът. — В тази вода хвърлят всичко мъртво, а аз го вадя. Със зъби. За това ми плащат.
— Но това би могло да стане и с мрежа — каза Жакмор.
Той изпитваше някаква тревога, имаше усещането, че говори с обитател на друга планета. Чувство, добре познато, разбира се.
— Трябва да ги вадя със зъби — отговори човекът. — Всички мъртви и гнили неща. Затова ги и хвърлят. Често ги оставят нарочно да изгният, за да ги хвърлят. И аз трябва да ги вадя със зъби. За да се скапват между зъбите ми. За да цапат лицето ми.
— Много ли ви плащат за това? — попита Жакмор.
— Дават ми лодката и ми плащат със срам и злато
При думата „срам“ Жакмор се дръпна, а после се упрекна за това си движение.
— Имам къща — каза човекът, който бе забелязал движението на Жакмор и се усмихваше. — Дават ми храна. Дават ми злато. Много злато. Но нямам право да го харча. Никой нищо не иска да ми продава. Имам къща и много злато, но трябва да преглъщам срама на цялото село. Те ми плащат, за да имам угризения вместо тях. За всички злини и мръсотии, които вършат. За всичките им пороци. За всичките им престъпления. За пазара на старците. За изтезаваните животни. За чираците. И за боклуците.
Той спря за миг.
— Но това не е интересно за вас — продължи той. — Да нямате намерение да оставате тук?
Последва дълго мълчание.
— Да — отвърна накрая Жакмор. — Ще остана тук.
— Тогава ще станете като другите — каза човекът. — Вие също ще си живеете със спокойна съвест и ще хвърляте върху ми вашия срам. И ще ми давате злато. Но нищо няма да ми продавате срещу него.
— Как се казвате? — попита Жакмор.
— Ла Глоар[1] — отвърна човекът. — Те ме наричат Ла Глоар. Това е името на лодката, аз вече нямам име.
— Ще се видим отново… — рече Жакмор.
— Ще станете като тях — продължи човекът. — Няма да ми говорите. Ще ми плащате. И ще ми хвърляте мършите си. И срама си.
— Но защо вършите това? — попита Жакмор.
Човекът вдигна рамене.
— Преди мен имаше друг — каза той.
— Но как го заместихте — настоя Жакмор.
— Първият, който се засрами повече от мен, взима мястото ми — отговори човекът. — В това село винаги е било така. Много силно вярват в бога. Имат си съвест. Никога обаче угризения. Но този, който се отпусне… Този, който се разбунтува…
— Го качват на „Ла Глоар“… — довърши Жакмор. — И вие сте се разбунтували.
— О, това не се случва често. Може би ще бъда последният, майка ми не беше оттук.
Той седна в лодката и хвана греблата.
— Трябва да работя — каза той. — Довиждане.
— Довиждане. "
― Boris Vian , Heartsnatcher