" Ji apsuko ir lėtai grįžo atgal, tuo pačiu keliu. Jai nebebuvo nei vėjo, nei nakties, nei jūros. Ji ėjo žinodama kur. Tai buvo viskas. Nuostabus jausmas. Kai likimas pagaliau atsiveria, tampa aiškiu taku, nedviprasmišku pėdsaku, tikra kryptimi. Nesibaigiantis suartėjimo laikas. Tas jungimasis. Norėtųsi, kad jis niekada nesibaigtų. Atsidavimas likimui. Tai yra jausmas. Be dvejonių, be melo. Žinoti kur. Ir pasiekti. Likimą, kad ir koks jis būtų.
Ji ėjo - ir tai buvo gražiausia, ką kada nors buvo dariusi. "
― Alessandro Baricco , Ocean Sea