" Și apoi își zise: oare n-or fi toate speranțele oamenilor la fel de grotești ca asta? Având în vedere natura umană, ne punem speranțele în evenimente care, dacă se produc, ne provoacă doar frustrare și amărăciune; motiv pentru care pesimiștii se recrutează dintre foștii încrezători, căci pentru a avea o viziune sumbră despre lume trebuie să fi crezut înainte în ea și în posibilitățile ei. Și mai curios și paradoxal este faptul că pesimiștii, odată dezamăgiți, nu sunt în mod constant și sistematic lipsiți de speranță, ci, într-un anume fel, par dispuși să-și reînnoiască speranța în fiece clipă, chiar dacă o disimulează sub învelișul cernit de întristați universal, în virtutea unui gen de pudoare metafizică; de parcă pesimismul, pentru a-și păstra veșnic puterea și vigoarea, ar avea nevoie, la răstimpuri, din când în când, de o nouă și brutală deziluzie. "
― Ernesto Sabato , Sobre héroes y tumbas