" Dán několikrát zatočil vlasy, jedním krokem se odrazil, rozmáchl se paží podél těla jako hráč bowlingu a hlavu pustil. Plachtila vzhůru s vlasy rozevlátými, ale v příliš příkrém úhlu, takže zasáhla strop, odrazila se opět na schody a kutálela se zpátky k nám s křupáním, jako když lžičkou rozbíjíte skořápku vajíčka natvrdo.
„Musím jenom pořádně zamířit,“ zamumlal Dán, hlavu zas popadl, srovnal si nohy, pro lepší soustředění zavřel oči a přitom se několikrát zhluboka nadechl. Došlo mi, že psychicky je to teď se mnou na hraně, protože jsem se málem rozesmál. Pak Dán oči otevřel, udělal dva kroky vpřed a rozmáchl se. Uvolnil úchop. Čtyři a půl kila lidské lebky vykroužily pěkný oblouk k vrcholu schodiště, dopadly na podlahu a my jsme slyšeli, jak hlava poskakuje a kutálí se chodbou. "
― Jo Nesbø , Blood on Snow (Blood on Snow, #1)