" Ali što je sve to prema činjenici da si otjeran na široki ocean gdje pouzdano nema ni obale, ni kopna, ni otoka na najmanje tri tisuće milja? Sada vidjeh kako je providnosti Božjoj lako učiniti od najgoreg položaja u kojem čovjek može biti, još gori. Sada sam pomišljao na svoj pusti, osamljeni otok kao na najugodnije mjesto na svijetu, i jedina sreća što ju je moje srce moglo poželjeti bila je da se opet nađem tamo. U gorućoj želji ispružih ruke prema otoku. ''O sretna pustinjo!'' rekoh, ''nikad te više neću vidjeti! O nesretni stvore'', rekoh sam sebi, ''kamo to ideš?'' Tada sam sebe prekorih zbog svoje nezahvalne naravi i sjetih se kako sam se tužio na svoju osamljenost. A sada, što bih dao da sam opet tamo na obali! Tako mi nikada ne vidimo pravo stanje našega položaja dok god nam ga njegova suprotnost ne ocrta jasnije. I tek kada izgubimo ono što imamo, tek onda to znamo cijeniti. "
― Daniel Defoe , Robinson Crusoe (Robinson Crusoe, #1)