" Не, ще ме изслушаш. Този път ще ти се наложи да чуеш нещо, което не се вписва в твоя спретнат и идеално подреден свят на логика и здрав разум. Защото това не е разумно. Ако ти си ужасена, повярвай ми - това и мен адски ме плаши. Попита ме за нея? Опитах се да стана по-добър за нея - но това беше само за да я впечатля, да я накарам да ме желае. Когато обаче съм с теб, искам да стана по-добър защото… ами защото чувствам, че така е правилно. Защото самият аз го желая.Ти ме караш да стана някак си по-значим от самия мен. Искам да бъда безупречен. Ти ме вдъхновяваш с всяко свое действие, с всяка дума, с всеки поглед. Като те гледам ми приличаш на… на светлина, грееща от човешка плът. Казах то тогава и държа на всяка казана от мен дума: ти си най-красивото създание, което съм виждал някога да стъпва по тази земя. А дори не го осъзнаваш. Нямаш понятие колко си красива или как ярко грееш… […] И аз зная […] зная, какво изпитвате вие […] към нас. Не съм глупав и повярвай ми, опитах се да те избия от главата си. Но на този свят няма достатъчно алкохол или изкуство, или друго средство за отвличане на вниманието, за да го постигна… "
― Richelle Mead , The Golden Lily (Bloodlines, #2)