" Leandro a tükör túloldaláról figyelte a sápadt, bánatos arcot. Ariadnából az afféle megtört lelkek légköre áradt, akik útközben eltévedtek, de azt hiszik, haladnak valamerre. Leandrót mindig is lenyűgözte, hogy ha az ember helyesen olvassa a tekintetet meg az időt, mennyire jól meg lehet látni egy arcon, hogy milyen volt kisgyerekként, és meg lehet ízlelni azt a pillanatot is, mikor a világ beleszúrta mérgezett dárdáját, lelke pedig öregedni kezdett. "
― Carlos Ruiz Zafón , El laberinto de los espíritus (El cementerio de los libros olvidados, #4)